Så många prövningar och motgångar
förde mig till det här skedet.
Alla de galna åren i mitt liv
staplade på varann i en hög av förväxlad identitet.
Jag gjorde timtals med specialsändningar där jag framstod som en jävla idiot,
och försökte vara något jag inte var.
- SNÄLLA BITCH - Vem är en hora, mina damer?
Vi är det allihopa, vi måste bara erkänna det.
Vi är horor. Jag är ful, men jag är en hora.
Jag är en ful hora, men jag bryr mig inte.
ALLA FREAKAR UT UTOM JAG
Ibland verkar det som om alla freakar ut utom jag.
Nu kör vi igång! Med tillstånd från HOBO
Nu kör vi igång!
JAG ÄR FORTFARANDE TRÖTT
Jag är fortfarande trött och jag sov 12 timmar i natt.
Jag är fortfarande trött.
Vem är trött?
Vem är trött? Vem är sömnig? Jag är det, jag vet att jag är det.
- Varför Talar Jag Fortfarande - Men allvarligt talat,
vem bryr sig egentligen?
Snart är vi alla döda.
Men det var dags att lämna allt annat bakom mig
och börja om på nytt.
Jag tog klasser med den bästa imitationscoachen i världen.
- IMITATIONSCOACHNING - De Niro.
Knullade du min fru?
Jag grejade det, men var fortfarande tvungen att köra nerför Lombard Street.
Till slut kom jag fram till platsen...
San Francisco.
Min hemstad Bay Area förebildens palats för finare konst.
En förebild i en stad som redan var en förebild,
så det blir som en dubbel förebild.
Jag hade fortfarande mycket att göra innan showtime.
Först var jag tvungen att gå igenom en rigorös kalibrering
- av scenljuset. - LJUSTEST
Det här är intressant.
Jag vet inte vad ni kallar det för,
men det är lite skarpt,
det bländar mig lite, aj.
Det sved som elden.
Men det var inte allt.
Jag var också tvungen att göra en soundcheck.
- SOUNDCHECK - Mina damer!
Det är ganska bra. Jag vill bara se till
att det kan hantera volymen som jag generar när jag skriker... vad?!
Det sista jag gjorde var att falla på knä
och be till Gud
och tacka Honom för all ödmjukhet som Han skänkte mig
och den högsta gåvan Han välsignade mig med.
Jag är nog Guds budbärare.
Det var dags att ge sig ut på scenen
med bara mig själv i bagaget.
FARA! RIVNINGSHUS HÅLL AVSTÅND!
Jag är som ett laddat vapen och min hjärna är kulan.
De applåderade redan för mig.
Mig! Kan du fatta det?
Okej, vi är på plats!
Var redo, ljussignal.
Spotlight 2, justera dina ljusstrålar, du lyser för starkt.
Spotlight 1, matcha spotlight 2.
Vi vill ha en mer dämpad belysning runt komikern!
Spotlight 1 och spotlight 2, följ med mig ut till min bil.
Mina damer och herrar, snart börjar showen.
Stäng av ljudet på era mobiler.
Fotografering och videoinspelning förbjuden,
och kom inte till scenen med presenter.
Kom igen nu.
Och nu, Chelsea Peretti!
Tack så mycket för att ni kom.
Jag är precis som ni, jag älskar också det jag gör,
och ser fram emot att se vad jag ska göra här uppe...
ikväll.
Jag är en av de stora.
En av de bästa komikerna som turnérar i landet just nu,
så det borde bli en bra show.
Du är en clown.
Jag gillar ståuppkomik.
Jag sätter alltid armen här, så ni tänker, "Oj då."
"Det verkar som om den här komikern kommer att säga som det är."
Jag gillar att försätta er i rätt sinnesstämning.
Åh, nej, jag önskar jag var nån annan, ärligt talat.
Det gör jag hela tiden. Jag önskar jag var en kille.
Jag skulle vilja känna hur det känns att ha ett manligt självförtroende,
att ha den där känslan,
det måste vara helt otroligt.
Min fantasi av att vara en kille, är när man vaknar på morgonen
och öppnar ögonen och säger, "Jag är suverän!"
"Folk vill nog höra vad jag har att säga!"
Stämmer det?
Jag kommer nog att göra nåt bra idag.
Jag tvivlar alltid på mig själv. Jag bara, näe...
Manliga komiker får ha det så roligt.
De kan prata om att ligga med en tjej,
och skämtar, "Jag låg med den här tjejen..."
De agerar ut det på pallen.
De vrålar, ugh!
"Jag låg med den här tjejen och knullade henne typ...
De använder alltid micken som kuk, typ...
Jag är alltid så imponerad av deras kreativitet.
Jag vill också göra det.
Jag har arbetat på
min egen version av detta klassiska stycke,
där jag bara passivt tar emot det från stolen.
Så i min version skulle jag typ säga,
"Så, jag knullade den här killen...
sen blev det lite galet."
Och det är min version av en klassiker.
Det är min version.
Tack. Tack.
Tack, San Francisco.
Jag hatar verkligen småprat.
Jag hatar att lära känna folk.
Jag hatar alla små frågor man måste ställa
för att lära känna nån. Om jag vill få en ny vän
vill jag redan vara bästa vänner.
Eller som med dejting, jag vill redan vara djupt förälskad.
Jag vill inte gå igenom alla lära-känna-dig-frågorna,
som typ, "Åh, vart kommer du ifrån?
Vart kommer du ifrån? Jag måste få veta det!
Vartifrån?" Och sen säger de typ,
"Åh, okej, jag har aldrig varit i den stan,
men jag har varit i en grannstad, så jag kan föreställa mig den."
Jag skulle vilja småprata om det var socialt acceptabelt
att göra de ljuden samtidigt.
"Åh, din favoritfärg är lila!"
Då skulle jag älska det.
Jag hatar känslan när man inte känner personen
och varenda liten sak de säger måste förlängas,
och bli till nåt. De säger typ,
"Ja, vi hade katter när vi växte upp, vi var en kattfamilj."
Och jag säger, "Var ni en kattfamilj?
Vi var en hundfamilj, oj då! Dispyt!"
Sen inser man att man inte är så kompatibla som vänner,
men man springer fortfarande på den där slumpartade personen
över hela stan på den lokala smoothiebaren,
och man måste säga, "Åh, herregud! Du existerar fortfarande!"
De säger alltid, "Vi borde träffas och äta lunch!"
Det som folk som hatar varann gör.
"Vi borde träffas och äta lunch!"
Jag brukar alltid testa gränserna lite för att avslöja deras bluff.
Jag säger, "Vi borde hyra en bil och köra uppför kusten.
Vi kan köpa lite virke och lära oss att bygga.
Jag vill lära känna dig genom uppgiftsbaserade projekt."
Alla är olika och när man inte känner varann så bra,
är det svårt att tolka varann. Vissa människor kramas helt ogenerat,
de älskar att kramas. De kommer emot dig på en fest...
Det är irriterande, för det finns ingen... Jag gillar inte att kramas så mycket.
När jag inte gillar nån...
Jag kramar min älskare när han är inuti mig
under tiden det pågår, men jag gillar inte att krama främlingar.
Jag vill inte ha dina svettiga armhålor på mina axlar.
Men det finns inget artigt sätt att säga nej på.
Som när nån kommer in...
Man kan inte bara säga, "Åh, nej tack.
Jag har redan kramat nån idag, tack."
Men jag kom på ett sätt
hur man kan undvika en kram som man inte vill ha.
När nån springer emot dig så här,
grabba då tag i den personens händer och säg, "Hurra!"
Jag har också några festtricks.
Ibland gör jag nåt oförväntat
för att lätta på feststämningen. Jag går fram till nån och säger,
"Jag ska visa dig ett festtrick. Vill du se ett festtrick?
Slappna av i armarna..."
Sen grabbar jag tag i personens nacke så hårt som jag kan,
och klämmer den och skapar en massa ögonkontakt.
Sen säger jag, "Jag hatar fester."
Jag gör det.
Festerna verkar bli roliga,
men är så stressiga.
Middagsfester handlar om middag, mat och vänner.
Men när man kommer dit är man så pressad
att ha en konversation, och alla måste dra sitt strå till stacken...
Är det för reducerat?
Sen kommer det där ögonblicket när ingen har nåt mer att säga
och alla typ...
Jag får panik och säger,
"Hur mycket tjänar ni?
Vem är adopterad?
Låt oss hitta dina föräldrar."
Ibland säger folk till en, "Om du har social fobi,
föreställ dig människor nakna."
Det suger, det är ett dåligt råd.
Kolla, nu gör jag det.
Ser ni? Det är för distraherande.
Jag läste en damtidning,
och där stod det, om du känner dig nervös på fester,
här är några tips hur man inleder en konversation.
En sak var, "ha på dig ett läckert halsband".
Ha på dig ett läckert halsband, det hjälper till att bryta isen.
Och jag tänkte, varför inte göra nåt mer iögonfallande?
Varför inte gå in på en fest och dra en död hund efter sig?
Man sparkar upp dörren till en husfest. Bom!
Då skulle folk verkligen börja snacka.
Folk skulle säga, "Vem är den där tjejen?
Hur kom hon in hit? Hur dog hunden?
Varför har hon på sig en cape?"
Jag adopterade precis en hund.
Tack. Tack.
Jag vill inte anses vara nån som adopterar,
jag tycker folk som adopterar hundar skryter om det.
De säger, "Han är adopterad.
Min hund är adopterad, han skulle ha dött i ett dike.
Men sen kom jag..."
"Jag är hans räddare. Jag räddade honom."
Det verkar som om du utnyttjar det faktum att ditt husdjur inte kan prata.
Säg bara, "Okej, slappa lite".
Jag önskar jag kunde SMS:a min hund.
Det är så irriterande att jag kan SMS:a alla i mitt liv
som jag älskar, men inte min hund.
Han skulle vara den perfekta personen att SMS:a, för han är alltid hemma.
Han skulle alltid vara tillgänglig.
Jag kanske kände mig obekväm på en middagsfest
och SMS: ade honom, typ,
"Hej, vad gör du?
Vad gör du, din lilla sötnos?"
Och han skrev tillbaka, "Inget...
som vanligt. "Du då?"
Jag skulle skriva tillbaka,
"Jag känner mig obekväm på den här festen, jag vet inte vad jag ska göra,"
och han skulle skriva, "Lukta i folks rövar."
Jag skulle skriva, "Polarn, det där är din grej,
jag gör inte det."
Och han skulle skriva, "Åh, förlåt, jag kan inte alltid läsa dina tankar.
Jag försöker bara hjälpa till, förlåt. Jag menar...
Du kan väl slicka din egen röv
och sen försöka slicka dem precis här, innanför läppen...
Precis där."
Jag säger, "Polarn,
du ser mitt liv genom din egen prisma av erfarenheter.
Det är ju helt sjukt."
Han skriver, "Okej, gå ut då,
det är så jävla coolt därute.
Även om du bara tittar ut genom fönstret i en sekund,
lovar jag dig att du kan se grejer
som ingen annan kan se, Chelsea."
Jag skriver, "Polarn, dra åt helvete." Klick.
Sen säger folk, "Mår du bra?"
Jag säger, "Ja, jag började bråka med en kille.
Han är en hund."
Han är väldresserad. Vi lärde honom att alltid sitta
på det femtonde kommandot.
Jag tror han kan räkna till det.
Han är väldigt söt och snäll, inte alls agressiv.
Ibland försöker han vara tuff. Om en stor hund kommer emot honom,
skäller han... Sen ställer han sig på bakbenen
och tittar på mig och hans ögon säger, "Plocka upp mig."
Ja, det är allt jag nånsin velat ha.
Men man lär sig mycket om folk från hur de beter sig mot sina hundar.
En stor hund kanske stirrar på min hund
ett kvarter därifrån och hela hans kropp stelnar till
och sen går han stelt mot min hund, så här.
Och sen säger ägaren,
"Han är snäll, han är snäll."
Jag säger, "Nej, det är han inte, bitch.
Snälla, överväg alla era vänner.
Så ser inte en vänlig person ut."
Jag hatar när nån är tvärsäker
och det är en direkt konflikt med verkligheten.
"Han är snäll, han är snäll."
För jag är så osäker
att jag börjar acceptera vad de än säger.
Jag hatar det självförtroendet.
En gång körde jag på motorvägen
och såg en gammal man som körde på vägkanten,
men han körde i 130 km i timmen och körde så självsäkert
att jag tänkte, "Det är nog en fil.
Jag antar att det är en fil."
Ibland när jag blir osäker av någons självsäkerhet
så gör jag den här lilla grejen.
När de pratar med mig avbryter jag dem och säger,
"Har du gråtit?"
Det funkar verkligen.
Hur självgoda de än är,
så får det dem att komma ner på jorden igen.
Jag tror när tjejer är väldigt självsäkra
och promenerar självsäkert,
är det oftast för att de tror att de är snygga.
För det mesta tänker de,
"Jag är snygg, det här är min värld."
Jag relaterar inte till det,
för jag har aldrig kunnat identifiera mig med det helt.
När jag var liten, till exempel,
var tjejerna jag pratar om prinsessor varje år på Halloween.
De sa typ, "Jag är en prinsessa, jag är Pocahontas,
jag är en regnbåge."
Häromdagen minns jag att ett år när jag var liten
var jag en gammal gubbe på Halloween.
Jag hade grått stripigt hår
och pappas gamla kostym. Jag sa, "Nu gör vi det här!
Jag är supercool!"
Alla sa, "Du är knäpp".
Ett annat år var jag en tarantel.
Jag målar bara upp scenen för er.
Och sedan skiljs jag och de här tjejerna åt
i våra liv och ut i kretsloppet.
Och när våra liv korsar varandras senare,
kan det bli ganska konstigt, för jättesnygga tjejer
förstår sig inte på vanliga tjejers liv,
så de ger dig jättedåliga dejtingråd, till exempel.
De säger typ, "Okej. Han spelar intresserad och ointresserad.
Okej. Låt mig tänka.
Okej, Chelsea, jag vet vad du kan göra.
Ignorera honom bara.
Ignorera honom bara en tid. Lita på mig, okej?
Ignorera honom bara lite, Chelsea."
Jag säger, "Okej, men jag har inte hört av honom på fem månader.
Tack för ditt goda råd."
Jag menar inte att jag är ful.
Jag hatar när kvinnliga komiker säger, "Jag är ful, jag är värdelös."
Jag menar bara att när jag verkligen piffar upp mig
är det bästa jag kan hoppas på att nån säger, "Hon kanske är en filantrop".
Chelsea.
Jag är speciell... Jag är vänsterhänt!
Du behöver inte göra det här.
Du behöver inte göra dig till en slutkläm.
Du behöver inte göra alla dina känslor till skämt.
Och jag vill inte förödmjuka snygga tjejer heller.
Det är coolt, ni är vackra, underbart.
De gör otroliga saker just nu på nätet.
Många supersnygga tjejer...
De lägger upp en bild av sitt ansikte online,
men de rynkar ansiktet och sticker ut tungan, typ...
Och jag är alltid så förbluffad hur äkta de är.
Det är så inspirerande att vara så sårbar i samhället.
Just nu pågår även en stark utveckling
på Internet
där kvinnor skapar
en allians på ett mycket coolt sätt.
Jag pratar om hashtaggen #ingenmakeup.
Ni kan googla det om ni inte tror mig, men några modiga kvinnor
samlar allt sitt mod och kommer att lägga upp ett foto
på Internet där de inte har någon makeup alls.
Jag menar allvar.
Men när de lägger upp fotona
ser de alltid till att göra ett stort tillkännagivande, och i rubriken står det,
"I följande foto
har jag, Cassandra,
inte någon makeup!"
Och hela Internet reagerar...
"Åh, bra gjort tjejen,
ditt mod saknar motstycke.
Vi tackar dig, Cassandra.
Kolla dina DM."
Det irriterar mig också, för i deras foton utan makeup,
ser de aldrig för jävliga ut,
de sitter fortfarande i spagat,
har en bikini eller nåt på sig och säger, "Ingen makeup!"
Det är som en delvis ära.
Och grabbarna går på det varje gång.
Det är en uppmärksamhetsfälla, ett trick.
Och det är alltid en kille som rider in på kommentarerna på en häst
som om han är Lone Ranger,
och typ...
skjuter upp läderhatten och skriver,
"Kära Cassandra, jag tycker att du ser bätter ut utan makeup."
Cassandra skriver, "Tack.
Uppdraget slutfört.
Tack."
Om du verkligen vill göra en jättesnygg tjej förbannad,
typ en modell, gå till hennes sociala medier,
hitta ett foto där hon ser supersnygg ut, men du är bara en vanlig tjej.
Gå till hennes kommentarer och skriv,
"Folk säger att jag ser precis ut som du."
Hon tänker, "Nej!"
Vet ni att kvinnor gör botox i sina armhålor?
Det är sant.
Det får dem inte att se unga ut.
"Hej, allihopa, samma gamla jag."
Då svettas de inte,
för varför ska du göra det som människa?
Jag vet det, för jag träffade en tjej som hade gjort det,
och hon sa, "Det funkade.
Jag slutade svettas i armhålorna,
men började svettas från rövhålet."
Så, jag...
Är det ett bra byte? Det är som att ingå en pakt med djävulen.
Sen föreställer jag mig killen som ser henne ute nånstans
och tänker...
Han tänker...
Han tänker, "Hon är så jävla snygg.
Hennes armhålor är torra som snus.
Precis det jag alltid drömt om."
Sen skriker han...
Det är när han halkar på hennes rövsvett.
Han säger, "Jag är så dragen till dig, men jag kan inte komma nära dig!
Det här är en helt ny sorts saftig rumpa."
Han är en surfare. Det är hans jobb.
Bara för att du hoppar in i vattnet på en grej,
måste du ha en dialekt då?
Bara för att du är en atlet,
måste du skratta så här?
Sluta att strama med munnen som en cirkel.
Då kan mer skrattljud komma ut.
Du är min kvinnliga favoritkomiker, Chelsea.
Tack.
Kvinnor ljuger om sin ålder.
Det är ganska komplicerat faktiskt, om man tänker efter.
Om man ljuger om sin ålder,
måste man komma ihåg en annan födelsedag,
vilket är omöjligt för mig.
Man måste komma ihåg musik som var populär
precis innan eller efter då man lyssnade på den,
jag vet inte ens åt vilket håll.
"Jag älskar sockdans, jag menar Tyler, the Creator,
jag vet inte, jag är gammal."
Skit i det.
Om du tänker skapa
den här alternativa verkligheten, gör nåt coolt av det,
som att gå in på ett kafé nära ditt hem och säga...
"Herregud.
Jag har inte varit här på 128 år
och inget har förändrats. Herregud."
Dina vänner säger, "Va? Hur jävla gammal är du?"
Och sen så säger du...
Tycker ni grabbar att det är värre att ha på sig
en fedorahatt eller döda 15 människor?
Var ärliga.
Ibland är manlighet så larvigt.
Bara tanken att du föddes som en kille,
måste du vara typ, "Jag är tuff. Jag säger ifrån.
Jag är tuff."
När ni killar stampar, svingar era pungkulor då?
"Nej, sa jag ju!"
Det skulle göra det mindre hotfullt.
Tjejer har ett rykte av sig att gilla
de mest dumma grejerna, som väskor, skor etc.
Vad gillar killar?
Också dumma grejer som arkitektur, litteratur och politik.
Motorcyklar.
Jag tycker motorcyklar är fåniga.
Varför inte bara öppna blixtlåset
och ta ut pungkulorna och sen promenera runt stan
och slå på kastruller och stekpannor...
Det är en hemgjord motorcykel.
Alla säger, "Okej, han är en kille."
Män älskar Daniel Day-Lewis, de är som besatta.
De älskar honom, eller hur? Jag fattar inte...
Jag har suttit bredvid många killar under Daniel Day-Lewis-filmer
då de grät tyst under hela filmen,
och för mig är det som att se en dikt för män.
Jag förstår det inte riktigt.
I alla filmer han är med i säger han,
"Du är min son!"
Det var en exakt imitation.
Män verkar förknippas med det, för det är en manlig fantasi.
Det tänker, "Tänk om jag var så maskulin?
Tänk om jag hade flottigt svart hår och var förvirrad?"
Som Marlboro-mannen.
Det är av samma anledning varför män älskar Breaking Bad.
De älskar den showen, för det är en fantasi.
De tänker, "Åh, om jag får cancer kan jag nog styra gettot."
Nej, du dör nog bara i cancer.
Eller nåt liknande.
Jag önskar att vi inte alltid måste leva ut våra fantasier
via TV och filmer.
Jag önskar vi kunde uppleva mer av våra äkta känslor och fantasier
i vardagen och inte alltid behöver vara, typ,
"Hur står det till?" "Bra, tack."
Jag vill alltid gå till en av mina vänners hus
när jag vet att de är hemma
och slänga en tegelsten genom fönstret.
Låt mig få tala till punkt.
Bara för att uppleva ögonblicket med det stora krossade hålet
och se min väns huvud dyka upp i det.
Och jag står på andra sidan och säger,
Jag bara skojade!
Det var bara på skoj.
Bara för att ruska om tillvaron lite.
Eller när folk står utanför en biograf
och pratar eller nåt, så vill jag gå fram till dem och säga,
"Hörni, vi måste hålla området fritt från folk, okej?"
De skulle nog säga, "Okej".
Det är den hemska rösten vi lyssnar på.
Jag hatar den. Hur kan den rösten låta hövlig?
"Okej, hörni! Vi måste..."
Du har så mycket hat i din röst.
Bara för att du ler, är du inte hövlig.
Du måste kunna använda ordet "bitches"
i varje mening, om du har så mycket hat i din röst.
Som typ, "Okej, bitches, vi måste hålla området fritt från folk.
Tack, bitches."
Det är coolt att göra en show i San Francisco.
Vi har rest överallt under turnén innan vi kom hit och...
Jag kan klart konstatera att publiken i San Francisco
är den bästa publiken i landet.
Måste du göra det just nu?
Eller kan du stänga av den?
Tack.
Tack så mycket.
Det är roligt att resa...
Jag är en ganska bra resenär. En gång blev jag sjuk.
Jag försöker undvika att bli sjuk,
att spy menar jag. Jag hatar verkligen att spy.
Jag kommer från en skitfamilj...
Det finns två sorters familjer.
Spyfamiljer och skitfamiljer.
Man vet från vilken man kommer ifrån
när man var liten och var sjuk.
Bad dina föräldrarna dig att skita eller spy?
Då vet man det. Vi var en skitfamilj.
Så jag hatar att spy.
Men innan det här tidiga morgonflyget,
drack jag en grön smoothie på flygplatsen
som var färdigförpackad och den smakade...
Åh, herregud.
Det var den mest tänkbara responsen man kan få från Bay Area.
Ni typ, "Nej! Skit i det.
Använd grönsaker, mixa dem.
Endast biodynamiskt."
Ja, jag vet, men det var det enda som fanns,
jag är ledsen. Jag var tvungen att göra det.
Så jag drack den här färdigblandade gröna smoothien
och den smakade vitlök,
och jag tänkte, "Vad konstigt."
Men klockan var 05:00, så jag drack hälften,
och sen tänkte jag, "Jag dricker inte det här."
Sen gick jag på planet, och det var en kort flygresa,
och under landningen började jag känna mig...
Men jag sitter stilla, men det kändes så.
Jag tänker, "Helvete också, helvete också."
Jag började svettas på överläppen...
"Åh, nej."
Jag vet att jag verkar vara en som bryter mot reglerna och är rebellisk,
men den lilla lampan för sätt fast säkerhetsbältet lyste,
så jag tänkte, "Jag får inte ställa mig upp, för läraren blir arg."
Så jag sitter där och bara...
och alla runt mig agerar som om
inget händer, för de är grabbar allihopa,
för de tänker, "Det här kan involvera känslor."
Så jag försöker hitta flygvärdinnan
men hon sitter redan fastspänd längst bak i flygplanet,
som en liten hatisk punkt i fjärran
och bara utstrålar hat som de gör
och jag bara...
till ingen nytta.
Så jag öppnar facket i sätet
och letar efter den lilla spypåsen
som finns på alla flyg, förutom det här.
I det här fallet fanns det ingen.
Så när jag hade facket öppet
tog jag tillfället i akt och...
Förlåt, min familj!
Och självklart säger killen bredvid mig,
"Där är min lampa, okej, där är den.
Den fungerar, slår på och av, vad bra."
Flyget landar och jag tänker, "Jag måste berätta det för henne.
Jag kan bara inte kliva av",
för det skulle flyga till en annan destination efter det.
Och jag är en bra människa, vilket jag gillar att säga till folk.
Så jag går tillbaka och säger,
"Hej, tjejen.
Hej, fina du.
Det finns en spya med mitt DNA
och ditt namn skrivet på den."
När jag pratar med henne har jag en dålig smak i munnen,
så jag spottar i handfatet och hon säger,
"Varför gjorde du så?"
Och jag säger, "Åh, förlåt, jag är förvirrad,
om du kunde visa lite medkänsla..."
Och hon sa, "Om du bara visste.
Jag är en av de mest medlidsamma människorna som finns."
Jag sa, "När kom du på det?
Det skulle jag gärna vilja se."
Jag var på ett annat flyg som var tvunget att nödlanda.
Det var läskigt.
Så här går det till, om du aldrig har varit med om det.
Ett meddelande hörs över högtalarsystemet
där de säger...
"Finns det några läkare på planet?
Finns det några läkare på planet?
Kom till den främre delen av flygplanet."
Sen ser man några människor som går nedför gången
och man tänker, "Åh, de måste vara läkare."
Sedan hör man, "Vi har nu tillräckligt med sköterskor."
Det är ju nästan ohövligt
för hela sjuksköterskebranschen.
Kort därefter säger de, "Vill nån se en död kropp?
Men i all fall, det är okej.
Det suger att vi inte kan gå vart vi vill. Jag önskar att vi kunde gå vart vi vill.
Vi är så beroende av så många teknologier, fattar ni vad jag menar?
Ett typexempel.
Larvar ni er nu?
Vid det här laget är jag så beroende
av så många webbsidor, appar och grejer.
Jag är ärligt talat tacksam när jag duschar.
Fattar ni vad jag menar?
Att slippa uppdatera nåt...
Förutom alla uppenbara vinklar och vrår.
Alla gömslen och springor.
Men det finns vissa coola saker som vi får uppleva
under vår tid
som våra mor-och farföräldrar aldrig fick uppleva.
Känslan man får när en av dina vänner
lämnar sin mobil eller laptop utan uppsikt,
och de har inget lösenord,
som en riktig idiot...
Min vän gjorde det nyligen och jag såg hans mobil och jag bara...
Jag var fylld med adrenalin.
Det är vad jag föreställer mig att jaga och förvärva kändes som.
Jag var typ...
"Men det kan upprätthålla mitt humör i två veckor!"
Jag tog hans mobil och gick till Twitter
och skrev, "Jag har ont i kuken".
Gick jag till Facebook, och skrev, "Jag har ont i kuken".
För jag ville att det skulle stå på alla sociala medier.
Jag visste inte om de var länkade,
och sen satt jag där och såg alla kommentarerna flöda in,
och folk skrev, "Polarn, vad är det för fel med din kuk?
Vi är oroliga för dig."
Det fick aldrig våra mor-och farföräldrar göra.
Tycker ni att kommentarer på Internet är bra
och manar samhället i en ännu bättre riktning?
Det är en ledande fråga.
Det är konstigt att alla nyheter online
kan vilken idiot som helst skriva, "Det här tycker jag".
Jag undrar hur det kommer att påverka vårt samhälle
och utveckla saker och ting?
Jag tänker på en ung komiker som börjar sin karriär nu.
Allt de gör kommer att finnas online och miljoner människor
kommer att ge dem direkt feedback under varje utvecklingsfas.
Hur kommer det att påverka deras konstnärliga utveckling?
Tänk om några av de största forntida genierna
skulle ha levat under kommentarskulturen.
Om Einstein hade varit en ung forskare,
kanske han skulle ha lagt upp
ett litet teorem på någon forskarwebbsida,
typ, "E är lika med...
Jag är inte säker än."
Och den första kommentaren skulle vara,
"Hur är läget, jude-afro?
Din judebitch.
Jude, jude, jude, bitch,
Jude, bitch, jude."
Einstein skulle nog ha tänkt,
"Jag tänker inte forska längre.
Det sårar en för mycket."
Han får väl packa sina små glasbägare och sticka.
Kanske ta ett jobb på Kiehl's.
Använde han glasbägare? Jag vet inte.
Vad gjorde han? Uppfann han sås till kycklingvingar?
Det är så mycket interaktivetet nu.
Jag var på Twitter, och någon twittrade mig,
"Undersök din sköldkörtel".
Och det gjorde hela min dag till ett totalt kaos.
Jag tänkte, "Vad? Varför det?"
Det är inte ens nån som hatar dig, det är nån som oroar sig för dig.
Så jag googlar symptom, och där står det, "utstående ögon",
jag bara, "Åh, åh!"
Och ibland kommer man se
skitgrejer online. Mina vänner
som också är underhållare, säger,
"Googla inte dig själv, det är bara skitsaker,
det är vad Internet är, bla bla."
Men ibland måste jag göra det.
Ibland...
för det är min version av att skära sig...
Jag måste känna nåt ibland.
En gång gjorde jag det, och hittade en karikatyr
som nån ritat av mig
och ni kan nog föreställa er vilken kroppsdel de hade överdrivit,
men det var inte mitt stora hjärta.
Så jag tittade på den och kommenterade,
"Hej, jag hoppas du och alla som gillar den dör."
Konstnären svarade mig snabbt och skrev,
"Jag förstår inte. Hur kan du säga så?"
Han var inte fransk, men så var hans energi.
Jag skrev, "Lugna ner dig lite va,
du är på en utställningsmässa just nu."
Inte för att vara en skit, men är det verkligen konst?
Är det konst om nån kan gissa vad du tänker göra
varje gång du ritar nåt?
Som om ingen undrar, "Undrar vad han tänker göra
med flickan med de utstående tänderna? Man får väl vänta och se."
Att vara en karikatyrtecknare är i stort sett som,
"Hörde du om skolans mobbare?"
"Ja, han är konstnär nu.
Ja, han har bättrat sig."
Och killen sa, "Du är inte så trevlig heller.
Du sa att du hoppas att vi alla dör."
Jag sa, "Okej, du har rätt.
Jag hoppas du lever för alltid som en karikatyrtecknare.
Det är min önskan."
SMS: ar ni när ni kör bil?
Vi har den här teknologin och det är så svårt att inte använda den, eller hur?
Om du kör till en brunch med en vän, tar det 40 minuter dit.
Du får ett SMS från din vän, du ser det, du tänker inte,
"Jag väntar tills jag kommer dit för att se om brunchen är avbokad."
Det är svårt att inte göra det.
Sen ser man på de där meddelandena till allmänheten
som är så jävla skrämmande, eller hur?
De säger, "Det här var det sista som Johnny SMS: ade
innan han kraschade och dog".
Han skrev, "Hur är läget?"
Och meddelandet är, "Var det värt det?"
Man tänker, "Åh, herregud, nej. Nej, det var det inte."
Inget vi SMS: ar är värt att dö för.
Tänk om det är ett scenario där
din vän förföljs och du vet hur mördaren ser ut,
du kör förbi hennes hus i 65 km i timmen,
och ser killen springa så här.
Han springer uppför hennes trappa...
Du hinner inte stanna, så du skriver,
"Killen som försöker döda dig springer uppför din trappa."
Men nu vet jag inte, nu har vi ett intressant diskussionsämne.
Nu kan vi öppna den filen igen.
Vi kommer alla att dö, nej, men jag önskar...
Jag önskar att de inte tog reklamkampanjen så allvarligt.
Tänk om bara ett av alla hundra meddelanden till allmänheten
var ett foto på en kuk som var det sista killen SMS: ade?
De skulle säga, "Det här var det sista Patrick SMS: ade innan han dog."
Då är det bara en kuk.
Och de frågar, "Var det värt det?"
Och hans spöke säger, "Ja!
Det var värt det." Han ger kameran en high-five.
"Jag ville att hon skulle se den!
Det kändes helt rätt."
Varje gång jag får ett kukfoto
från hela det här fantastiska landet...
Det jag tänker på då, är vad som fick killen att göra det.
Jag tänker på hela processen.
Inte bara resultatet, utan när han
drar ner sina veckade kakibrallor...
Nåt fick honom exalterad,
vecken spricker.
Jag ser honom öppna gylfen, och sen föreställer jag mig
att han inte bara tar ett foto och sen är han klar.
Jag föreställer mig att han tar en rad olika foton,
så han får olika vinklar och så,
och ganska snart har han mobilen full av kukar.
Sen föreställer jag mig honom bläddra igenom
en massa kukar och säger, "Åh, kom till mig, min skönhet.
Vem är den vackraste kuken i landet?"
Men det är nåt bögigt med det.
Jag tycker det är lite bögigt.
Jag tycker även att vara kille
och gilla en tjej är bögaktigt, fattar ni vad jag menar?
Vi har rosa kläder
och gillar att lukta som blommor,
det är som att suga kuk!
Jag är kär.
Nej, det är trevligt, det är...
Jag gillar inte att prata om den jag dejtar,
för han är också i nöjesbranschen
men han heter Denzel i förnamn och han är...
verkligen cool. Han behandlar mig bra.
Jag är bara glad
att jag inte är tillgänglig längre.
Jag älskar det, jag minns när jag pratade med folk
och en kille ville lära känna mig
och sa, "Anser du att du är
en positiv eller negativ person?"
Jag sa, "Åh, nu är jag helt ställd.
Jag säger negativ,
för jag hatar den frågan jättemycket."
Och det är så många småsaker
som gör mig avtänd.
Jag minns att den där killen log vid ett tillfälle
och jag kunde höra hans leende.
När han log, var det som...
Jag bara, "Ah!
Drick vatten!
Snälla drick nåt!"
Det borde inte hända.
Det är ett medicinskt problem.
Jag ska inte kunna höra när du ler.
Jag borde definitivt inte kunna vända ryggen mot dig och säga,
"Var smilar du åt,
din fåntratt?"
Eller är det nån som rullar en målarroller...
i ett färgtråg som har cirka två droppar målarfärg.
Vilket alternativ är det?
Ja, det finns många konstiga killar nu,
som om det finns nya killtyper.
Jag vet inte om jag gillar de känsliga killarna
som har på sig exakt samma brallor som de här.
De går in på ditt kafé
och har på sig en sjaskig cardigan
och sköldpaddsglasögon, och man säger,
"Åh, god afton, 20-åriga professorn."
Jag vet inte om jag gillar det. Om jag ska kunna träffa en kille
som är jättekänslig och tycka det är attraktivt,
att se en kille gråta och tycka det är sexigt,
så måste han gråta så att han
inte ens kan sänka armarna för han är så muskulös.
Och det sätt han gråter på...
som om han nästan är förvirrad över vad känslor är.
"Vad händer med mitt ansikte?
Varför dödade jag så många björnar?"
Det är vad han gör.
Som Channing Tatum.
Ronnie från Jersey Shore, Channing Tatum, det är min...
Som Magic Mike, såg ni den?
Ja!
En av århundradets bästa amerikanska filmer.
Jag älskade den,
det var ett sånt glansnummer.
Och jag är extremt religiös
och politiskt konservativ, men när jag såg den filmen,
tänkte jag, "Jag vill knulla Channing Tatum framför kameran
framför hans fru och min pojkvän och våra familjer."
Han får mig att öppna mig
och känna mig sårbar.
Jag har aldrig haft någon tur med judiska killar.
Jag vet inte, men jag tror
att vissa av er håller med och andra inte.
Det är en stereotyp, men det är sant.
De vill verkligen...
knulla sina mammor jättehårt.
Känn er inte obekväma, säg bara, "Ja, det stämmer."
Fattar ni vad jag menar?
Det är sant och vi måste bara acceptera det.
Och jag tror att spänningen med denna tabu
är vad som orsakar alla jordbävningarna i Kalifornien.
Jag menar allvar.
Varför har vi inte en dag då det inte spelar nån roll?
Lyssna! Vi har en dag
då vi säger, "Vi tittar inte, gå, gå, gå,
ingen kommer att döma dig.
Ingen kommer att peka finger,
gör det bara, det kommer inte att spela nån roll."
Och jag tror det kan bli en bra film,
som Hall Pass, eller nåt.
Jag skulle vilja lägga fram den idén till en Hollywooddirektör
och se vad han tycker, men jag är ganska säker på
att direktören skulle säga,
"Chelsea, vi kommer inte att göra den här filmen,
men jag ska knulla min mamma.
Det låter helt otroligt."
Vet ni att det är olagligt att skämta
om förintelsen i Tyskland?
Är inte det lustigt? Jag tycker det är en sån fascistisk
inställning mot antisemitism.
Det är som ni inte har lärt er nåt. Vad gör ni?
Öppna böckerna.
Jag ville alltid vara...
Böcker om tolerans.
Jag har alltid velat vara med i en av förintelsefilmerna
som har en vacker judinna
som kan tas för en tysk, och jag vill spela henne.
Så det är jag med mitt exakta ansikte,
men i en blond peruk,
som går omkring och umgås med Hitler och hans vänner
och när jag ser en jude säger jag, "Shh!"
De säger, "Vad är det?"
Alla som ser filmen säger, "Det är fel rollbesättning, jag är ursinnig."
Jag pratade med min vän och han sa,
"Hitler var en bra talare."
Jag sa, "Vad gör du just nu?"
Tror du att Hitlers spöke är ledsen nånstans och säger,
"Gjorde jag nåt rätt?
Jag känner mig helt misslyckad."
Man slänger ett ben till honom och säger, "Här har du, Hitsy."
Självklart var han en bra talare,
det är en del av att vara en diktator
och skapa ett folkmord.
Man kan inte bara gå ut och...
"Okej, allihopa.
Vad vi gör beror på vad alla känner för.
Grabba tag i en zigenare om du känner för det.
Brainstorma, men döda kanske alla judar.
Jag vet inte, gå på känn."
Alla borde sticka och säga,
"Hitler, du suger."
De sliter av sig armbandet som det är en dålig musikfestival.
Varför har gamla kartor alltid brännmärken?
Har ni märkt att
alla kartor man ser från förr
alltid har brännmärken runt kanterna och i mitten?
Var brukade de förvara sina kartor?
De sa, "Här är vår matlagningsgrop och kartlagringsenhet."
Ni vet vad jag menar,
eller hur?
Eller hur?
Så, ja, jag är kär.
Jag försöker bara leda er tillbaka till att acceptera det,
för när jag sa det första gången var ni...
"Vi är inte här för kärlek.
Vi är här för att skratta åt din smärta."
Men i alla fall, jag vill...
Nu när jag är kär måste jag lista ut,
"Okej, vad händer nu?"
Vi har hela livet framför oss. Ska vi gifta oss?
Gift?
Giftermål behöver en ny image. Fattar ni vad jag menar?
Det är typ som, "Vi är gifta. Det här är äktenskap.
Jag är hans fru och han är min make.
Fru, make, äktenskap."
Jag gillar tanken om själsfränder,
att vara tillsammans för alltid,
eller som Bonnie och Clyde, att döda folk och dö.
Men jag vet inte riktigt angående äktenskap.
Det enda riktigt coola exemplet jag har, är min mormor och morfar.
Det var gifta i 50 år.
De hade ett vackert äktenskap.
De jobbade upp sig från inget,
de byggde sitt drömhus och hade en trädgård.
Hon odlade rosor, han grönsaker.
Det är ett vackert äktenskap.
Och jag försökte alltid fråga henne om det
för att få lite insikter om hur jag skulle kunna få
ett sånt lång förhållande och en sån förenlighet.
Mormor berättade för mig,
"Dagen vi gifte oss
körde morfar från kyrkan
och jag minns att jag tittade på hans hand på ratten
och tänkte, "Jag känner inte den här mannen."
Jag sa, "Vad?"
Är det berättelsen som du låter gå vidare till nästa generation?
Vad ska jag göra med det? Gifta mig med en främling?
Det var också en jävligt dålig story.
Den har ingen början, mittpunkt eller slut,
som om man tittade på en arm.
Men hon berättade den för mig typ 25 gånger.
"Jag känner inte den här mannen."
Jag tänkte, "Vad händer?"
Och de hade ett bra äktenskap
och sen dog han.
Så även om de hade ett långt bra giftermål,
så vandrar hon nu runt i huset och säger,
"Det är nog bäst jag släcker den lampan.
Sen går jag till baksidan och släcker den lampan.
Jag vet inte hur alla lamporna tändes!"
Vi skaffade en hund åt henne, typ, ta den här.
Hon döpte den till Buffy efter vampyrdödaren, vilket är gulligt.
Ja!
Alla mina Buffy-fans.
Men det är lite sjukt, för hon projicerar alla dumheter på hunden,
och hunden säger, "Jippi, jag är en valp!"
Och hon säger, "Buffy vill inte gå ut.
Buffy är trött."
Buffy säger, "Nu går vi, kom! Nu går vi, jag är en hund!"
Hon säger, "Buffy vill inte leka.
Buffy är butter idag.
Buffy har inte tagit sina mediciner på flera månader."
Vi säger, "Mormor,
pratar du fortfarande om Buffy?"
Pappa är på den andra sidan av spektrumet.
Nu är han på sin tredje fru, så...
Ja, coolt.
Jag vet inte om ni nånsin har varit på ett tredje bröllop,
men det känns lite annorlunda,
kanske lite mindre nyckfullt.
Man går in och säger,
"Okej, hej allihopa!
Samma platser eller ska vi byta?"
Man äter tårtan och säger,
"Pappa, jag måste säga att den här tårtan är ännu bättre
än alla de andra tårtorna."
Pappa är italienare och mamma judinna,
sen var han gift med en svart kvinna
från när jag var ett tills jag flyttade hemifrån.
Nu är han gift med en indisk kvinna under pensionsåldern,
så det har varit en virvelvind av dofter,
kryddor, sidentyg och färger.
Det har varit som ett konstigt utbytesprogram
som handlat om min pappas penis.
Min svarta styvmamma, vilket är vad vi kallade henne för...
Hon brukade fixa mitt hår när jag var liten,
och hon kallade mig alltid för ömhuvad.
Hon brukade säga, "Chelsea, sitt stilla!
Du är så ömhuvad!"
Jag sa, "Jag är mer som en vit person.
Vi har max två hårspännen.
Det är vad vi gör med hårspännen.
Snälla, skicka mig inte till skolan när jag ser ut som Katt Williams.
Jag vill göra en imitation av min pappa,
men jag har ingen tidning och fem timmar att avvara.
Jag blev så glad när man skrev om showen i The Chronicle,
och jag sa, "Nu måste han inse att jag existerar."
Var inte ledsen.
Jag letar alltid efter exempel på
lyckligt gifta människor,
bara för att se typ, "Åh, det ser underbart ut."
Jag letar efter ledtrådar i samhället hela tiden
och hur människor kan få det att fungera och vara roligt.
Jag brukar titta på hemmafruarnas dokusåpor...
för att få lite inspiration.
Jag minns när de började visas för 18 år sen,
och jag minns att jag tänkte, "Åh, herregud."
Jag hade glömt att en hemmafru fortfarande var ett alternativ för kvinnor.
Jag tänkte, "Helvete, jag skulle ha gjort det!
Jag valde fel väg, det är ju helt otroligt.
Någon annan arbetar och inte du?
Varför slutade kvinnor göra det över huvudtaget?
Varför avvecklade vi det?
Bara på grund av värdighet?
Jag försöker inte vara ohövlig. Om nån av er är hemmafruar,
har ni nog mycket att göra, men...
"Ni borde få lön."
Nej, men ibland tittar jag på...
vänners vänner på Facebook
och observerar deras liv för att se,
vill jag ha nåt av det?
Är det nåt jag kan välja från de liven
och slänga in det i mitt liv och förbättra det?
En väns vän la upp 500 förlovningsfoton på Facebook.
Det var ett fotoalbum med 500 foton, jag överdriver inte.
Där fanns det där bröllopsporträttet där två skitstövlar
sitter rygg mot rygg i skogen, typ...
"Mot framtiden!"
Jag är nu helt besatt av fotoalbumet.
Jag klickar på nästa, nästa, nästa, mer, mer, mer.
På varje foto var de typ... "Hoppsan, det är vi igen."
Samma tjej på Facebook,
alla hennes upplägg och uppdateringar
handlar om hennes make.
Det är allt hon verkar skriva eller tänka på,
men hon kallar honom inte för sin make, vilket skulle vara underbart,
och hon använder inte hans namn, vilket också skulle vara bra.
Hon använder ett ord som jag tycker är ett
av de mest motbjudande orden i det engelska språket.
Hon kallar honom för sin gubbe,
som för mig är likställt med "N" -ordet. Låt oss...
Låt oss utplåna båda.
På alla uppdateringar skriver hon,
"Min gubbe gjorde frukost.
Min gubbe fixade dörren.
Min gubbe sover.
Han andas in och ut. Han andas in och ut."
Jag väntar tills den dag hon skriver,
"Min gubbe sköt sig i ansiktet!
I hans brev stod det att han saknade sitt namn...
vilket jag just fick veta är Steven.
Saknar min gubbe som en nubbe."
Man måste ha så mycket tålamod som förälder.
Min vän, hennes unge och jag var i parken
och hennes unge trasslade ihop repet till sin drake
och hon sitter där med det i 40 minuter och säger,
"Okej, raring, jag fixar det.
Över och under.
Ingen fara, raring, jag fixar det."
Och han tittar så här...
Och jag tittar på hela processen och tänker, om det var jag
skulle jag säga, "Åh, herregud, vi måste slänga bort din drake!
Åh, du älskade ju den."
Vad tråkigt.
Jag känner mig hemsk.
Jag vill ha ett liv som är passionerat, jag vet inte...
Jag vill ha spänning. Jag vill bli en bra människa,
en bra vuxen och ha ett gediget liv,
men jag vill också ha passion och oförutsägbarhet.
Men inte på Jodi Arias nivå, men nåt liknande.
Följer ni Jodi Arias mål?
Coolt.
Jag med.
Det är helt galet att vi har det gemensamt.
Det är intressant, eller hur?
För det första,
hon är kvinna och män är normalt mördare,
så hon krossade glastaket i andra ordalag.
Jag vet inte. Feminism är så komplicerat.
Men det är ett intressant fall, för man påstår
att hon knivhögg sin f.d. pojkvän.
Hon knivhögg honom flera gånger, skar halsen av honom från öra till öra,
och sköt sedan honom. Varför inte välja ett alternativ?
Vad det gäller det var hon en typisk tjej,
då hon säger, "Jag kan inte bestämma mig.
Jag tar alla efterrätterna."
Gratulerar, allihopa
för att ni lämnade era hem ikväll.
Det är svårt, eller hur?
Så svårt.
Jag hatar att lämna mitt hem. Jag är alltid så imponerad när folk gör det.
Jag är lyckligast när jag ligger på soffan,
under mina filtar och myser
med bara min laptop, iPhone och iPad,
med mina kissburkar överallt.
Jag spelar bongos på mina kissburkar.
Glad som en lärka i mitt lilla kungarike.
Brukar ni göra ett hushållsbestyr och sen fira det i 10 år?
Har ni en hög med odiskad disk i rummet bredvid
och hör en vattenddroppe droppa in i den, "Plopp",
och du säger, "Jag vet!"
Så är mitt hem, men jag älskar det.
Ibland tänker jag om väggarna kunde prata,
skulle de säga, "Bitch, har du gått och lagt dig igen?"
Jag skulle säga, "Håll käften, väggar!
Ni är också tråkiga."
Jag hatar att lämna mitt hem,
för jag måste kissa konstant och jag hatar att fråga folk.
Jag hatar att fråga folk, "Kan jag få låna din toalett?"
Jag hatar det, typ, "Snälla, får jag?"
Det är så förnedrande
att fråga en affär om man kan få låna deras toalett.
Och jag kissar hela tiden.
Jag sa till en vän, "Jag kissar hela tiden," och han sa,
"Är du en frekvent urinerare?"
Jag sa, "Sätt inte en medicinsk stämpel på det,
jag kissar mycket, okej?"
Och han sa, "Är kisset klibbigt?
Är det som sirap?"
Jag sa, "Nej, din jävla idiot."
Hur galen skulle jag inte vara om jag hade klibbigt kiss,
och gick omkring och sa,
"Ja, jag har klibbigt kiss, varför undrar du, vad är det?
Vad är det?
Vad tänker du på?
Vad är det med det?
Mitt kiss är som sirap, varför undrar du?
Varför frågar du det?
Jag bara undrar varför du frågar."
Om jag hade glödande kiss,
skulle jag vara i en ambulans just nu.
Jag gillar inte offentliga toaletter. Jag hatar känslan av
att nån är så nära en.
Jag vet inte om ni gör det,
men jag brukar luta mig
och försöker kissa på sidan av toalettstolen,
för då blir kisset platt och blandas obemärkt
in i toalettvattnet, helt tyst.
Då vet aldrig någon
hur kraftig mig stråle är.
Det är för mycket information för en främling, de säger,
"Chelsea kissar som en häst."
"Nej", säger jag bestämt.
Jag får panik. Tänk om jag inte håller tillbaka
och det blir en sån där vattenspridarkiss
som pulserar typ...
Då måste man komma upp med ett skämt till sin stallkompis, typ...
"Nattklubbsmusik!"
Jag grejar inte den stressen, då håller jag mig istället.
Jag tycker inte ens om att äta framför folk.
Det gör mig stressad, ärligt talat.
Jag hatar känslan och vill inte äta på en affärslunch
eller på en första dejt. Det är en animalistisk grej.
Jag kan inte tugga med självförtroende, typ...
Min animalistiska instinkt, när jag ser kött på en tallrik
vill jag bara plocka upp den och släpa bort den
in i nåt mörkt hål nånstans och...
Så borde restauranger vara,
helt kolsvarta med smutsiga hål.
Man kan kasta in en stekpanna i den.
Min idealiska ätsituation är bara jag och ett dike
med en buffé i det.
Där ingen finns på mils avstånd,
bara vinden i trätopparna.
Jag är naken och säger,
"Räka, räka, räka, tårta, tårta, tårta.
Räktårta, varför inte?"
Och jag säger inte det på ett Cathy-seriefigursätt,
utan på ett River Monsters-sätt.
Jag vill äta som man gör på en Game of Thrones-bankett.
Som på restaurang Sizzler precis innan apokalypsen kommer.
Det skulle vara min största dröm.
Jag tycker inte om att äta bananer offentligt.
Det är så stressigt om man är tjej.
Det är irriterande, för det är ett sånt portabelt bra snacks,
men om man är tjej och vill äta en banan
på en buss eller vart man än är,
så är man plötsligt i en situation
där man försöker avkuka denna läckra tugga,
så att man kan njuta av den utan att folk fantiserar att man
suger av dem.
Så jag har ett system, och jag tror många gör det.
Man skalar den,
sen bryter man av en bit.
Sen mosar man den i handflatan till en massa
och trycker upp den mellan fingrarna och äter den som...
Eller hur, mina damer?
För du vill inte att det ser sexuellt ut.
Det är fy skam i samhället.
Jag fick höra lite dåliga nyheter.
Jag fick reda på att jag är allergisk mot glutenfri mat,
så det är en mardröm.
Det kommer att bli svårt att äta i detta århundrade.
När man talar om att äta som en gris,
vet ni att en suggas orgasm
varar i 30 minuter?
Fråga er mamma.
Det är en bra stämning härinne.
Ärligt talat, ibland tittar jag ut mot publiken
och tänker, "Helvete, jag önskar jag var er."
Ni sitter bara där och tänker, "Vad händer härnäst?"
Helt avslappnade
och tittar på ett geni.
Det verkar vara kul.
Drömmer ni nånsin om att ha ett annat jobb
istället för ert eget skitjobb?
Jag gör det hela tiden.
Mitt drömjobb är att jobba som florist.
Det känns som mitt kall.
Om jag jobbade som florist skulle jag vara konstant lycklig.
Det skulle vara ett nirvana 24 timmar om dan och jag skulle alltid ha håret
löst uppsatt på huvudet
med några kinapinnar genom det
och långa kjolar och armband,
och bara...
Och sen skulle jag prata lugnande med mina kunder, typ,
"Låt mig sätta lite extra brudslöja där till dig."
Jag blir faktiskt lugn av att låtsas vara en florist.
"Okej, de här kommer att se fina ut.
De blandas in riktigt fint för dig. Så där ja.
Och jag sätter på ett band.
Det blir jättefint."
Det får mig att må så bra, jag borde göra det varje kväll.
"Okej, så där ja."
Och i min fantasi
är alla mina kunder jättesnygga manliga arkitekter,
för det är det perfekta killjobbet.
Och när jag är klar med buketten,
tar de den och vänder den och säger, "Den är faktiskt till dig."
Det är min fantasi
av hur det är att jobba i floristbranschen.
Jag förskönar det nog.
Om jag jobbade inom den branschen, är jag säker på att nån skulle säga,
"Det är inte en påsklilja, din fitta."
Det skulle vara ett smärtsamt uppvaknande.
Men det är min fantasi.
Det är konstigt att vara på TV nu, för när man gör ståuppkomik,
måste folk kunna relatera till det.
Man vill säga, "Okej, så här var min dag, det här är vad som händer,"
och folk tänker, "Åh, jag har också gjort det".
Sen är man på TV och konstiga saker börjar hända i ens liv.
Man börjar undra, "Kan folk relatera till det här?"
Till exempel, inget verkar kosta nåt längre.
Kan man relatera till det?
Nej, jag älskar ståuppkomik.
Jag tycker det är coolt att få säga vad man tycker
och det är en helt oåterhållsam upplevelse.
Det är samma sak med alla låtar du hört,
det är bara låtskrivarens synpunkt om vad som hände.
Jag har alltid Michael Bolton-låten i huvudet. Den går typ...
Hur kan vi vara älskare Om vi inte kan vara vänner?
Hur kan vi börja om igen När vi inte kan sluta bråka?
Åh, baby, hur kan vi det?
Men i all fall, ja, det är en bra låt,
vi alla älskar den. Jag tror vi alla håller med om det.
Men det vara bara Michael Boltons tappning
av vad som hände i det förhållandet
med den tjejen som han sjöng om.
Det kanske inte var hennes problem med Michael Bolton då.
Hennes låt till honom kanske skulle ha varit...
Ditt hår slog mig i ansiktet när vi knullade
Jag gillade det inte, men det var mer mitt problem
Det är lustigt att man kan alla ord till en låt,
och sen, kanske 10 år senare,
inser man vad den egentligen handlade om.
Man inser vad texten verkligen handlar om,
och man bara, "Åh!"
Jag tänker på låten med Dr. Dre från 90-talet, när han sjunger...
Satmaror är inget annat Än horor och slampor
Jag tänkte, "Om man lyssnar på texten...
är den låten inte så smickrande för kvinnor."
Ni har verkligen varit coola.
Ni vet... Har ni? Jag vet inte.
Ibland när jag intervjuas, vilket är konstant,
frågar folk mig,
"Du är en kvinna som gör komedi. Frågetecken."
Det är hela frågan.
Och jag vet aldrig vad de vill att jag ska säga.
Jag kan inte förklara hur det är.
Det bästa jag kan säga är, "Man är på scenen
och skämtar och hela tiden
har man en mus mellan benen.
Ibland funkar skämten och man har den än.
Ibland så blir de...
men man har samma kön.
Det är som om den följer varje steg man tar.
Vilka idéer man än uttrycker, så är det läskigt."
Som, titta... fortfarande där.
Så läskigt.
Det är konstigt att vara en kvinnlig komiker, för man hör folk
snacka skit hela tiden. De säger, "Jävla kvinnliga komiker.
De suger. Allt de pratar om är sin mens.
Det är för jävligt. Jag har en bestämd smak.
Jag gillar mest pruttskämt."
Eller vilken smak de än må ha.
Men det irriterar mig, för jag har aldrig, på grund av det,
pratat om min mens då jag gjort ståuppkomik,
för jag vill inte ge någon det nöjet.
Men det som irriterar mig så är det bara en principfråga,
för jag kan garanterar er, om killar hade mens,
föreställ er det, om killar hade mens, så skulle aldrig
en manlig komiker stå på scenen just nu och blöda från kuken.
Bara blöda och sen säga,
"Jag tänker inte prata om det.
Om jag gör det har jag en låg samhällsstatus.
Jag vill inte nedvärdera komedi på det sättet. Jag sa nej."
Om killar hade mens skulle 90 % av ståuppkomik
handla om folk som springer omkring,
"Jag blöder från kuken!
Vad i helvete!
Dripp, dropp, dripp, dropp."
Tack ska ni ha.
BOM
Jag hittade en karikatyr
som nån ritat av mitt ansikte
och inte veta jag, och inte veta jag...
Inte veta jag.
- COACHNING OM ATT AGERA UT - Visa publiken att du dricker en läsk.
Män älskar Daniel Day-Lewis.
Jag drar upp byxorna.
Ska jag säga det igen?
Eller ska jag försöka hålla allt det här inne?
Det här är inte roligt.
Kan jag få tillbaka mina pengar, tack?
Är det inte roligt? Vill du ha dina pengar tillbaka? Okej.
Varsågod, raring.
Bra, tack.
Är ni vakna?
Jag bara kollar. Det här blir mitt livs dröm.
Jag vill bara se till att ni är vakna,
eftersom jag framför mina skämt för er ikväll.
Tack för att ni kom.
Nu struntar jag i manuset.
Som ni kan se, kommer jag personligen att attackera er alla.